Židé, vyhnaní ze Španělska, byli vítáni v Osmanské říši a v Itálii. První "ghetto" bylo založeno v Benátkách v 16. století. Němečtí Židé, kteří se stali obětí pronásledování, emigrovali do východní Evropy, zejména do Polska. Krakov se tak stal významným centrem rabínské vzdělanosti. V Čechách se rozšířilo používání Davidovy hvězdy jako symbolu židovství a vznikly regionální a všeobecné židovské orgány: "Rada čtyř zemí" v Polsku a "Rada litevského státu". Toto období bylo obdobím rozkvětu štetlovské kultury a jazyka jidiš, ačkoli židovské obyvatelstvo nebylo imunní vůči pogromům a masakrům, o čemž svědčí povstání Chmielnického kozáka, které si v letech 1648-1649 vyžádalo desetitisíce obětí.